Homerosz némely hasonlatának vándorlása
Greksa Kázmér, szakcikk, Irodalomtörténeti Közlemények, 1891
A cikk középpontjában az a homéroszi kép áll, amely egy haldokló harcost a lehajló mákvirághoz hasonlít: a virág fejét a termés súlya vagy az eső húzza le. Greksa bemutatja, hogy ez a hasonlat nem maradt meg az ókori eposzban, hanem „vándormotívummá” vált, és újra meg újra felbukkan különböző szerzőknél. A tanulmány példákat sorol fel Vergiliustól és Ovidiustól kezdve Ariostón és Voltaire-en át egészen a magyar költészetig, például Zrínyi Miklósnál, Vörösmartynál és Arany Jánosnál is megjelenik a virág lehanyatlásának képe a halál jelképeként. Greksa célja annak érzékeltetése, hogy a nagy költői képek gyakran évszázadokon át továbbélnek, átöröklődnek, és különböző nyelvekben, kultúrákban új formát öltenek, miközben alapjelentésük – a mulandóság és az elmúlás lírai kifejezése – megmarad.